No more Mr. Nice Guy
EU sætter hårdt mod hårdt: Slut med at være klimaets flinke fyr, der bremser CO2-udledningen, mens alle andre er fløjtende ligeglade. Den ny linje kan måske ruske nyt liv i en ellers fastlåst COP-proces.
Per Meilstrup
Tidl. klimadirektør, Mandag MorgenDet var en forsidebasker af internationalt format, som Jyllands-Posten havde på forsiden i ugen op til COP17 – hvis den altså var korrekt. Det var den ikke. Det lykkedes JP at misfortolke EU’s forhandlingsposition forud for COP17 i Durban til den store guldmedalje, og det illustrerer faktisk udmærket hvor svært det er at skabe nytænkning i den internationale klimadiplomatiske diskussion.
JP kunne højst overraskende meddele, at EU havde udskudt klimaambitionerne til 2020 og ikke længere krævede CO2-reduktioner af de store udledere som USA, Kina, Indien og Brasilien. Connie Hedegaard havde ”kastet håndklædet i ringen”.
I betragtning af at EU i 17 år har forsøgt at holde USA fast på, at de skal sænke CO2 ligesom i EU, må man sige, at det var nærmest sensationelt.
Det, Connie Hedegaard prøvede at fortælle medierne, var faktisk nyhedsværdigt, men noget ganske andet. Et sjældent eksempel på den hårdt tiltrængte nytænkning, der er brug for i en proces, som på mange måder er forstenet og fastlåst. Men det er uhyre svært i COP-sammenhæng at bringe nye tanker til torvs uden at blive misforstået eller tillagt mørke motiver. Også i de internationale medier blev Hedegaard kritiseret, dog uden at nogen beskyldte klimaduksen EU for at have opgivet kampen eller lettet presset på USA.
EU’s nye position er, kort fortalt, noget for noget. I de sidste mange år har EU som den eneste region i verden sænket sit CO2-udslip. Det har krævet mange svære interne kampe, men faktisk er det lykkedes, og EU’s emissioner lå i 2010 15.5 pct. under 1990-niveauet, og altså langt bedre end Kyoto-målet som var 8 pct. i 2012. Imens har EU’s konkurrenter på verdensmarkederne, først og fremmest USA, lystigt og ansvarsløst ladet klimaet sejle sin egen sø.
Hvis EU, der kun udgør ca. 11 pct. af CO2-udledningen på verdensplan, skal fortsætte denne kurs under en forlængelse af Kyoto-protokollen, så kræver de til gengæld at alle de store udledere, der i øjeblikket kører friløb, indgår i en samlet, forpligtende aftale, der træder i kraft i 2020. Vel at mærke en aftale, som giver både de store udviklingsøkonomier og USA reduktionsmål, der reflekterer videnskabens anbefalinger. Det er første gang, at der kommer årstal og forpligtelser på bordet over for bl.a. Kina, Indien og Brasilien.
![](https://www.mm.dk/wp-content/uploads/2016/01/29f2b-nomoremr.png)
EU’s hårdt-mod-hårdt-position kan vise sig at bære frugt. Den har medført visse, nye og hårdt tiltrængte toner rundt om forhandlingsbordet. Forleden meddelte Kinas chefforhandler, Su Wei (det var ham, Kina sendte ind og forhandle med Obama i slutspillet under COP15, hvilket amerikanerne aldrig har tilgivet den kinesiske ledelse), højst overraskende, at Kina vil overveje bindende reduktionsmål i 2020. Søndag meddelte Connie Hedegaard på sin Twitter at også den kinesiske minister, Xie Xhenhua, havde ”talt varmt” om 2020-aftalen.
Henover weekenden forlød det desuden, at EU også har fået overbevist gruppen af 42 lavtliggende ø-stater samt gruppen af de 48 mest sårbare (fattige) lande om at støtte 2020-aftalen. EU har indgået en alliance med formandskabet, Sydafrika, om at forfølge ideen, som dermed kan vise sig at blive en game changer.
Selvom ”en køreplan” ikke lyder af meget, så vil det være en gigantisk sejr for sydafrikanerne og EU, hvis COP17 leverer en sådan. Det vil være det første positive og fremadrettede perspektiv siden Københavner-topmødet, og dermed det modsatte af Jyllands-Postens udlægning af at ”EU kaster håndklædet i ringen”.
Alle indlæg på MM Blog er alene udtryk for skribentens personlige holdning.
Læs Per Meilstrups øvrige indlæg under COP17 her.
![](https://www.mm.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/379/connie-hedegaard.png)
Connie Hedegaard
![](/small_icon_MM_fuction_email.png)